Йому зовсім не даси 64 роки. Енергійний усміхнений чоловік, який не розлучається з велосипедом, їздить ним на роботу та у велотури. А ще плаває на байдарках, займається різними видами спорту.
І дивлячись на цього активного чоловіка, сповненого життя та енергії, важко уявити, що він пережив Афганську війну, хвороби та складну реабілітацію. “Мені допоміг спорт, — каже пан Іван. — “Я вважаю, що цей метод може допомогти повернутися до активного життя нашим пораненим хлопцям і зараз”.
А нещодавно пан Іван із другом здійснив велопробіг від Ужгорода до Дармштату під гаслом “Шануємо пам’ять захисників України”.
Про велопригоди у Європі та спорт, який допомагає зцілювати душу й тіло, — у розмові з Іваном Балашовим, завідувачем сектору у Закарпатській області Міністерства у справах ветеранів, членом правління Всеукраїнської асоціації ветеранів Афганістану та АТО, віце-президентом федерації велосипедного спорту Закарпатської області.
Пан Іван — полковник у відставці, 36 років прослужив у армії. Починав з рядового в групі совєтських військ у Німеччині, потім служив у повітряно-десантних військах. У 1988 році його “списали” за станом здоров’я, тому далі проходив службу у системі військових комісаріатів Закарпатської області. Звільнився у 2013 році і зараз є держслужбовцем у Мінветеранів.
— У 84-85 роках я воював у Афганістані. Набрався там екзотичних хвороб — гепатити, тиф, амебіаз. Це дуже важкі хвороби, а я ще й хворів одночасно. Вони і стали в подальшому причиною того, що довелося залишити службу у ПДВ.
Спочатку він лікувався в Кабульському госпіталі, потім — Ташкентському, а далі — в Одеському та Мукачівському. На Івана чекали важкі операції та непростий шлях реабілітації.
Чоловік згадує, що в той момент він просто не міг лежати, ковтати пачками таблетки і нічого не робити. І у нього з’явилася ідея.
— Я з дитинства займався спортом, грав у баскетбол в ДЮСШ. Під час навчання у Київському танковому інженерному училищі виступав по всіх видах спорту — волейбол, баскетбол, гирі, настільний теніс.
І взагалі, коли я займався фізкультурою, мені ставало краще.
Тож після лікування пан Іван повернувся до спорту, а справжньою відрадою став велосипед.
— Вперше я сів на велосипед у 7 років в Німеччині, де служив мій батько. А останні років 15-20 я зі своїм велосипедом майже нерозлучний.
Велосипед — це для мене інструмент і реабілітації, і розвантаження та відпочинку. Буває, коли немає настрою, або я напружений, дружина каже навіть “Йди покрути педалі”. Проїду кілька десятків кілометрів — і вже почуваю себе краще.
Рекордний проміжок, який йому вдалося подолати за день — 300 км, зі Львова до Рівного. До того ж — із рюкзаком на плечах, як велотурист.
Іван Анатолійович використовує велосипед не тільки для власного оздоровлення, але й для того, аби вшанувати пам’ять загиблих захисників України. Він регулярно проводить велопробіги, аби привернути увагу громадськості до цього питання.
Перший такий ветеранський велопробіг був організований у 2016 році, до 25-річчя незалежності України.
— Ми їхали з Ужгорода до Києва, як велотуристи, з рюкзаками. Нас було троє. Окрім мене, ще Микола Дидяк — ужгородець, учасник бойових дій у Афганістані, зараз він теж на війні. А також мукачівець Юрій Кравчук, який теж воює.
Пан Іван каже, що до кожного велопробігу готуються професійно. Складають маршрут, аби охопити цільові українські міста, зустрітися там з людьми.
— Також я особисто інструктую із правил поводження на дорозі. Кожен обов’язково має мати шолом, рукавиці, окуляри. Це прості правила, які допомагають зберегти здоров’я та життя, та отримувати задоволення від поїздки.
А у 2020 році Іван Анатолійович з командою Міністерства у справах ветеранів організував такий велопробіг до Маріуполя. Тоді їх їхало вже четверо. Окрім Івана та Миколи, їхали Сергій Поліщук з Рівного, який зараз теж на війні, та Анатолій Вересенко з Києва.
Їхали на шосейних велосипедах 1795 кілометрів.
— В тоді мене свого не було. Тому мені велосипед для поїздки дав Мельник Віктор Михайлович, переселенець з Маріуполя та заслужений тренер України, зараз тренує діток у “Лідері”. Дуже йому вдячний!
— Ми не просто їхали, а зустрічалися з ветеранами, молоддю, громадськістю, сім’ями загиблих. Дуже приємно слухати, коли кажуть, що ми показуємо приклад і молоді, і ветеранам.
В мене є ідея поїхати туди знову, після Перемоги, але зробити ширше коло — через Одесу, Миколаїв, Херсон, Мелітополь, Маріуполь, а потім на Сумщину, Чернігівщину і обов’язково на Київщину — Бучу, Ірпінь, Гостомель.
В червні цього року відбувся і перший міжнародний велопробіг “Ужгород-Дармштад” під гаслом пам’яті загиблих українських героїв.
На святкуванні Дня міста Дармштадту
На цей раз їхало двоє велосипедистів — Іван Балашов та Анатолій Вересенко.
Анатолій — теж учасник російсько-української війни. Як йому виповнилося 60 років, мусив покинути службу. Але не побратимів. Тому зараз проводить реабілітаційні заходи для поранених захисників.
Іван Балашов та Анатолій Вересенко
Його спорт — це біг. За словами пана Івана, минулого року він брав участь у Марафоні морської піхоти США у Вашингтоні.
— Туди можуть потрапити тільки ті, хто мав бойові поранення. І бути там — це честь! А в цьому році він знову потрапив у команду, — з захопленням розповідає пан Іван.
Дати велопробігу до Дармштадту обрали так, аби приїхати якраз на День міста, 4 червня.
Оскільки велосипедистам у ЄС заборонено їхати по автобанах, друзі пана Івана розробили окремий шлях по велодоріжках та другорядних дорогах. Загалом вони проїхали Словаччину, Угорщину, Чехію, Австрію, Німеччину. Найкоротший маршрут за день складав — 130 км, найдовший — майже 250 км.
Пан Іван розповідає, що у всіх містах їх дуже тепло зустрічали. Вони їхали у брендованих майках, з прапорами, було видно, що їдуть українці.
— Дуже багато людей підходило, різних національностей, і говорили, що підтримують Україну. У вікнах багато українських прапорів. Тобто видно, що вони — за Україну. І не тільки на словах.
— У Словаччині, на проміжку Ужгород-Плешевіц, зламався велосипед. Ремонтувати його взявся місцевий механік, мусив змінити задню касету, ланцюг. А коли дізнався, звідки й чому ми їдемо, то не взяв з нас грошей за роботу.
— А у Братиславі навіть один перехожий чех зустрів на вулиці зі словами “Слава Україні!” і подарував значок прапорів України та ЄС.
По дорозі велосипедисти заїхали також в українські посольства у Братиславі та Празі.
До Дармштадта прибули 4 червня, і вже застали там ужгородську делегацію (Дармштадт — місто-побратим Ужгорода).
— Ми повезли й урочисто передали меру Дармштату український прапор, який підписали у міській лікарні наші поранені бійці. Щоб у Німеччині пам’ятали, що Україні треба продовжувати допомагати.
У Посольстві України у Словаччині
— Звичайно, у Європі зовсім інший рівень велоінфрастуктури. Велодоріжками пронизана вся країна. А ще й таку красу бачиш навколо! В Угорщині ми 40 км їхати вздовж Дунаю, а у Баварії (Німеччина) навіть є тунелі для велосипедистів. Ми десь 3 проїхали. А ще ми були на галявині серед лісу, де було 6 велодоріжок з вказівниками. Читай і їдь, куди тобі треба!
Іван Анатолійович переконаний, що й в Ужгорода може бути таке майбутнє, якщо попрацювати над цим цілеспрямовано.
— Я живу у с.Минай, їжджу на роботу в центр на велосипеді. По вул. Легоцького є велодоріжки, потім трошки дворами, а біля Боздоського парку виїжджаю на набережну. Весь маршрут займає 18-20 хв, ці 4 км, коли поспішаю — то й менше.
Каже, що змагався з дружиною. І він на велосипеді приїжджав у центр швидше, ніж вона на авто.
— Наше місто аж проситься стати велосипедною столицею України. Адже за рекомендаціями міської мобільності, якщо до роботи менше 8 км, то велосипед підходить якнайкраще. А у нас 8 км нема навіть по діагоналі.
Пейзажі, які можна побачити, мандруючи Європою на велосипеді
Пан Іван каже, що їздить в будь-яку пору велосипедом. Виняток, коли бере авто, це дуже сильний дощ, ожеледь або поважна нарада і треба бути в діловому піджаку (усміхається).
З паном Іваном їздить навіть його собачка. І здається, їй дуже подобається вести такий спосіб життя.
— У нас є велоорганізації, ГО “Форза” багато працює в цьому напрямку сталої міської мобільності. Ужгород має майбутнє в цьому напрямку.
— Я й проводжу різні акції такі, як велопробіги, щоб показати нашим хлопцям: “Я сам живий приклад того, як можна відновитися після поранень”. Я хочу передати хлопцям, які проходять реабілітацію, лікуються свій досвід.
Вірю у авторитет ветерана. Бо дивлячись на нас з побратимами, які почали займатися спортом після поранення, багато хлопців теж сіли на велосипеди або почали бігати. І видно, що це позитивно впливає на них.
Вже згадуваний Анатолій Вересенко з Києва займається з хлопцями у клубі “Ветеранська десятка”, де вони бігають по 10 миль. Спочатку займалися на Олімпійському, а зараз вже й в інших місцях.
І навіть Вадим Свириденко — уповноважений Президента з питань реабілітації, колишній фельдшер нашої 128 бригади, який залишився без кінцівок (у нього немає ні кистей, ні ступнів) біжить 10 кілометрів. На протезах!
Вадим Свириденко, уповноважений Президента України з питань реабілітації учасників бойових дій
— Зараз у нас у розробці з ГО “Форза” проєкт по спортивній реабілітації наших захисників у міському госпіталі. Ми подивимося у якій формі хлопці і подумаємо, що запропонувати. Спочатку покатаємося по набережній, а потім можемо їхати на більші дистанції їхати — за місто, в гори, чи по Ужанському заповіднику.
Пан Іван каже, що навіть має авторський веломаршрут по мініскульптурках, і з цього теж можна починати.
Також Іван Анатолійович розповідає, що на Закарпатті у 2018 році вже втілювали подібний проєкт для реабілітації військових. Тоді ми в Мукачеві проводили змагання по “маунтайн байку”, де учасники мали проїхати “3 замки Закарпаття” — Мукачівський, Чинадіївський та санаторій “Карпати”.
— Тоді ми запросили 20 хлопців-ветеранів з Києва. То вони з протезами рук та ніг проїхали 40 км по цих замках! А коли поверталися до Києва, то друг потім розповідав, цілу ніч не спали, бо ділилися враженнями.
Також пан Іван ділиться досвідом проведення інших активностей для активного відпочинку військових.
— Ми ходимо в гори — на Говерлу, Петрос, Піп-Іван Чорногірський. Обов’язково робимо хоча б один похід взимку. Ще ми спускалися на каное по Тисі, в кінці липня, початку серпня.
— Я б хотів, щоб у нас тут було більше реабілітаційних закладів, бо природа це дозволяє — ліси, джерела, ландшафт, а також відповідна інфрастуркутра. І можна буде реалізувати різні заходи по реабілітації.
Спорт — це один з напрямків, який допомагає зберігати здоровий дух та тіло у добрій фізичній формі. Велосипед не замінює професійну реабілітацію з лікарем, але допоможе знайти нове хобі, друзів та подбає про здорове тіло.
Галина Гичка, Varosh
фото з архіву Івана Балашова
Не пропускайте цікаве з життя Закарпаття! Читайте більше в наших соцмережах — Facebook, Instagram та Тelegram.